Abstract
Viktor Vida je krajem 60-ih godina 20. stoljeća vraćen u hrvatski književni korpus i bio je jedini emigrantski pjesnik čije su se pjesme tiskale u domovini. Ipak, s obzirom na to da se u danim okolnostima nije moglo pisati o određenim elementima njegova stvaralaštva, a i neki su tekstovi objavljeni u Južnoj Americi dugo bili nedohvatni i nepoznati, dijelovi Vidina opusa nepravedno su ostali su zanemareni ili marginalizirani. Vida je prema obrazovanju bio talijanist te je stoga dobro poznavao talijanski jezik, književnost i umjetničku tradiciju Apeninskog poluotoka. A tijekom svojih boravaka u Italiji (na stipendiji 1938.–'39., te od 1942. kada najprije odlazi u Veneciju, a potom i u Rim gdje ostaje do odlaska u Argentinu 1948. godine) imao je prilike dobro upoznati talijanske društvene i političke prilike te pratiti književne i umjetničke mijene koje će poslijeratnih godina ostaviti veliki trag u europskoj i svjetskoj kulturi. Hrvatska književna kritika ga je, uz Dragu Ivaniševića, smjestila u hermetističke pjesnike, u okvire poetike koja se ponajprije veže uz talijanske pjesnike Ungarettija, Montalea i Quasimoda. Vida u Italiji nije objavljivao i napisao je tek jednu pjesmu na talijanskom jeziku. Međutim, Italija i njezina književna, kulturna, umjetnička i duhovna baština te svijest o pripadnosti Hrvatske tom istom mediteranskom civilizacijskom krugu, o povijesnoj povezanosti hrvatskog i talijanskog prostora te neprekidnom kolanju ideja i ljudi s obiju strana Jadrana, ostavili su traga na njegovu opusu na više razina. To je osobito vidljivo u pjesmama u prozi i esejima o kojima će biti riječ u ovom izlaganju, a koje se ponajprije bavi odjecima onoga što Roland Barthes naziva talijanitet, a obuhvaća sve od špageta do slikarstva.
Talk to us
Join us for a 30 min session where you can share your feedback and ask us any queries you have