Nagrinėjama Lietuvos parkų istorinė raida neatsiejama nuo mūsų miestų ir miestelių istorinės evoliucijos ir jų urbanistinės struktūros formavimosi. XVII a., gerėjant LDK ekonominei ir geopolitinei situacijai, didikai ėmė statytis savo rezidencijas miestų periferijoje. XVII a. pabaigoje galima apčiuopti tam tikrų „laisvėjimo“ tendencijų, kai sodo teritorija plečiasi už gynybinių miesto sienų, bandant sukurti naujus urbanistinius darinius, pasitelkiant menines ir technines galimybes. Per XVII–XVIII a. prie LDK miestų buvo pastatyta nemažai rezidencijų ir dvarų, kurie formavo šalies urbanizaciją ir atliko svarbų vaidmenį urbanizuojant šalį. Barokiniai parkų ansambliai dažniausiai būdavo traktuojami kaip nauji urbanistiniai vienetai su rūmų ansambliais. Prie tokių vienetų atsiradimo prisidėjo žemėnaudos kaita, geopolitinė situacija bei išpuoselėtas estetikos suvokimas. XIX–XX a. pradžioje ne tik kuriami nauji peizažiniai parkai šalia miestų ar miestelių nuostabiose vaizdingose gamtos vietovėse, bet ir pertvarkomi, rekonstruojami renesansiniai bei barokiniai parkai. Augant miestams, didėjant jų urbanizuotoms teritorijoms ir stiprėjant visuomeniškam požiūriui į supančią aplinką, parkų meno ribos prasiplėtė į visuomenines miestų erdves. XIX–XX a. pr. sparti miestų plėtra Europoje ir Lietuvoje įtraukė parkų teritorijas į savo urbanistinę erdvę ir esant tam tikram „dialogui“ kūrė naują gamtinę ir urbanizuotą struktūrą su trečiuoju dalyviu – visuomene.