Abstract
The author analyzes the key terms of Kant's definition of enlightenment: immaturity, guilt, humanity, laziness, cowardice, bravery, and others. The first part of the paper presents the criticisms that challenge every reasonable character of Kant's conception of enlightenment. After that, these critiques are confronted with the defenses of Kant's definition of enlightenment that points out, on the one hand, its self-reflectivity and, on the other, its everlasting actuality. Special attention is paid to the historical and textual reconstruction of the understanding of public as a condition of the possibilities for the effective engagement of the mind and the rational organization of society. It is concluded that the question of enlightenment remains open, to the extent that the danger of arbitrary use under a completely vague semantic rules threatening the very notion of enlightenment. Continuous reinterpretations of Kant's attempt to define it, however, are also testimonies of an unavoidable instance, with respect to which - by recognition of its relevance, its rearranging or rejection - different conceptions of enlightenment and its landmarks were tempted, articulated and established.
Highlights
Decembra 1783. godine u Berlinische Monatsschriftu pojavio se članak u kojem se teolog Johan Fridrih Celner (Johann Friedrich Zöllner), osporavajući uputnost čisto građanskog braka i zapažajući da su prečesto „pred imenom prosvećenosti srca i umovi ljudi zbunjeni“, u fusnoti zapitao „šta je prosvećenost?“.1 Time je otvorio jednu raspravu o prirodi i granicama prosvećenosti na koju su se, svojim izlaganjima po učenim društvima, člancima u časopisima, pamfletima i knjigama, odazvali vodeći nemački pisci i mislioci toga doba.2 Među prilozima koje je iznedrila ta debata svakako je s razlogom najpoznatiji Kantov (Kant) esej „Odgovor.
Ali ako hoće da javno upotrebi svoj um, sveštenik, isto kao oficir i građanin, mora da uživa „neograničenu slobodu da se služi svojim razumom i da govori u svoje lično ime“, obraćajući se jedino onoj istinskoj javnosti koju sačinjava tek svet u celini (Kant 1968a: 38; uporediti Zöller 2009).
Analize samorazumevanja „prosvećenosti“ koje ističu njenu kritičku reinterpretaciju kod Kanta, stoga, nastoje da pokažu da metafora nezrelosti tu nije upotrebljena, kao dotad, da označi tek stanje neznanja i ispunjenosti predrasudama ili sujeverjem.8 Ona sada ukazuje na „nesposobnost da se služi vlastitim razumom bez vođstva drugog“, na nešto što nije rezultat manjka adekvatnog razumevanja već „nedostatka odlučnosti i hrabrosti“, zbog čega i može biti „samoskrivljena“.
Summary
Decembra 1783. godine u Berlinische Monatsschriftu pojavio se članak u kojem se teolog Johan Fridrih Celner (Johann Friedrich Zöllner), osporavajući uputnost čisto građanskog braka i zapažajući da su prečesto „pred imenom prosvećenosti srca i umovi ljudi zbunjeni“, u fusnoti zapitao „šta je prosvećenost?“.1 Time je otvorio jednu raspravu o prirodi i granicama prosvećenosti na koju su se, svojim izlaganjima po učenim društvima, člancima u časopisima, pamfletima i knjigama, odazvali vodeći nemački pisci i mislioci toga doba.2 Među prilozima koje je iznedrila ta debata svakako je s razlogom najpoznatiji Kantov (Kant) esej „Odgovor.
Talk to us
Join us for a 30 min session where you can share your feedback and ask us any queries you have
Disclaimer: All third-party content on this website/platform is and will remain the property of their respective owners and is provided on "as is" basis without any warranties, express or implied. Use of third-party content does not indicate any affiliation, sponsorship with or endorsement by them. Any references to third-party content is to identify the corresponding services and shall be considered fair use under The CopyrightLaw.